Autor
Daniel Fiala
Abstrakt
Téma fosforu dnes zásadně rozděluje českou vodohospodářskou veřejnost ze dvou důvodů. Jednak probíhá diskuse, zda zrušit, nebo ponechat číselné hodnoty BAT u ČOV (novela NV 61/2003 Sb.) a paralelně se projednává návrh na rozšíření poplatků za vypouštěné znečištění, zejména fosforu (novela zákona 254/2001 Sb.). Jako rámec nad těmito partikulárními „boji“ ale tiše plyne již druhý cyklus plánování v oblasti vod, píše se rok 2016. Proč „harašit“ bojem na stránkách Vodního hospodářství? A proč vůbec „bojovat“ o fosfor? V následujícím komentáři najdete stručnou historii výzkumu eutrofizace a paralelní popis stavu našich vod. Z této perspektivy budou objasněny „zákruty české cesty“ vyrovnávání se s eutrofizací i priority budoucího postupu. Vše pohledem hydrobiologa.
Klíčová slova
fosfor – eutrofizace – bodové zdroje znečištění – plošné zdroje znečištění – legislativa
Motto: „Odložit však omezení používání fosfátů v detergentech, až se vše řádně pokusně prověří, by znamenalo, že počet jezer a údolních nádrží, jejichž voda bude rozvojem vodních květů znehodnocena, dále poroste a rovněž poroste i zásoba fosforu v sedimentech těchto nádrží.“ J. Hrbáček, 1971, Vesmír, 50(4): 125.
Historické ohlédnutí za fosforem
Eutrofizaci lze definovat jako „proces komplexních změn přirozených vod způsobený obohacováním živinami.“ [16]. Prvním projevem je zvýšená produkce a četnost fotosyntetických organismů. Postupně dochází ke zvýšení produkce i vyšších úrovní potravního řetězce až po produkci ryb (někdy vítanou, či dokonce žádanou, vizte naše rybníky). Nadměrné obohacování způsobuje ale jednoznačně negativní důsledky, zejména intenzivní vodní květy sinic produkující řadu toxinů. V labilním a živinami přesyceném ekosystému nahromaděná biomasa snadno kolabuje, což doprovází dramatické poklesy koncentrace kyslíku ve vodě s následným úhynem ryb. Jaká je ale prapříčina masového růstu řas, popř. sinic? Teoretickou odpověď dal celému světu Justus von Liebig, když r. 1840 zpopularizoval Sprenglerův teorém, známý dnes jako Liebigův zákon minima. „Rostlina je limitována v růstu tou živinou, která je v relativním nedostatku.“
Zákon zemědělců byl definitivně přetaven ve fundamentální limnologický vztah roku 1974. Dillon a Rigler tehdy doplnili pozitivní závislost chlorofylu na koncentraci fosforu vysledovanou v japonských jezerech [14] o mnohem širší zeměpisné i trofické spektrum jezer [3]. Především ale obletěla celý svět fotografie uměle přepaženého jezera L226 v Ontariu [15]. Silně zelená zátoka jako důsledek experimentálního obohacení fosforem, dusíkem a uhlíkem, kontrastující s křišťálově modrým zbytkem jezera obohaceného pouze dusíkem a uhlíkem je ve všech solidních učebnicích limnologie (poznatek, že uhlík získávají rostliny, a tedy i řasy ze vzduchu, popř. z vody ve formě CO2, se dnes sděluje na základní škole, o schopnosti sinic fixovat vzdušný dusík se referuje „až“ na gymnáziích.).
Podle autora jen samotná tato fotka přesvědčila svojí názorností nejednoho federálního úředníka o nutnosti omezovat vstupy fosforu do vod.
Vodohospodáři přitom začali využívat široce známý koncept vnosu fosforu (phosphorus load) k managementu kvality vody v jezerech již záhy po jeho publikování [19]. Ve „světě“ nezaostával ani vývoj legislativy. Clean Water Act byl v USA přijat již v roce 1972 (Tam se mj. objevují BATy jako minimální (sic!) požadavek nastavující celonárodní úroveň v daných velikostních kategoriích bodových zdrojů. A tam je také, a opět zcela v protikladu s „českou cestou“, ustanoveno, že v lokalitách, kde BAT nestačí na účinnou ochranu před znečištěním, tam musí nastoupit přísnější Standardy kvality vody! Dále jsou definovány čtyři mechanismy, které mohou být aplikovány, aby byl dosažen požadovaný stav.)
Historický exkurz můžeme uzavřít rokem 1991, kdy byla přijata evropská směrnice o čištění městských odpadních vod (91/271/EHS) a rokem 2000, kdy byla přijata směrnice 2000/60/ES známá pod názvem Water Framework Directive (WFD). Vědecké principy, účinná nápravná opatření i legislativa jsou tedy „na místě“. Jaká je však situace vod v ČR?
Stav vod CZ_2015
Pohled na časovou řadu koncentrací celkového fosforu (TP), na příkladu profilu Jihlava – Vladislav (obr. 1), nám ozřejmí dlouhodobý trend v tocích ČR.
Obr. 1. Dlouhodobý vývoj koncentrace fosforu (TP) na profilu Jihlava ve Vladislavi. Data PMo, s.p.
Na tocích vyššího řádu došlo k charakteristickému zlepšení v 90. letech. Za posledních deset let ale ke znatelnému snížení koncentrací P již nedochází, v některých profilech koncentrace dokonce mírně rostou. Výrazná sezonalita je v datech stále patrná, tedy při nízkých letních průtocích dosahují koncentrace i nadále vysokých hodnot. Sporadicky se objeví násobně vyšší pík.
Jak lze na pozadí doloženého trendu interpretovat výsledky bilančních studií z větších povodí (např. VN Mostiště, Orlík, Dalešice, Vranov, Nechranice aj.)? Pro zjednodušení lze shrnout, že eutrofizačně aktivní fosfor pochází v současnosti z cca 70 % z bodových zdrojů (zejména komunálních), zatímco u dusíku je to pouze cca 20 %. V povodích s rozsáhlými rybničními soustavami a intenzifikovaným chovem ryb může klesnout relativní podíl bodových zdrojů fosforu k 50 %, ale tam zároveň významně roste retenční kapacita celého povodí. Zbývající podíly živin potom připadají na zdroje plošné (převážně zemědělské), tedy cca 30 % P a 80 % N.
A jakým vývojem prochází plošné zdroje fosforu? Za posledních 25 let došlo v ČR k dramatickým poklesům všech vstupů fosforu na zemědělskou půdu. Propady stavů skotu a prasat na stoleté minimum se již zastavily, u drůbeže to lze záhy předpokládat (data ČSÚ, 2016). Aplikace statkových hnojiv je díky tomu rovněž na historicky minimální úrovni, bohužel ke škodě úrodnosti, resp. humusu a tím i retence vody v půdě. Spotřeba minerálních hnojiv (P2O5) se po postkomunistickém propadu také stabilizovala na úrovni, kdy nedochází k přehnojování. Výsledkem je stagnace obsahu přístupného fosforu (stanoven jako Mehlich 3 P, data ÚKZÚZ, 2015). Souběžně došlo k rozsáhlým změnám ve využití půdy, resp. v osevních plochách. Ubylo 2 500 km2 orné půdy přeměnou zejména na trvalé travní porosty (o 1 700 km2) a vzniklo 58 km2 nových rybníků a 380 km2 lesa. Vedle toho poklesla na orné půdě výměra řepy a brambor (o 1 620 km2), žita a ječmene (3 000 km2), ale vzrostla výměra řepky a kukuřice (o 2 640, resp. 460 km2). Na základě rozsáhlých výsledků [5] můžeme v souhrnu uzavřít, že díky uvedeným faktorům ze zemědělské půdy odtéká voda na hranici eutrofního stupně 0,035 mg/l BAP (Bioavailable phosphorus – je maximální část celkového fosforu (TP), která je za příhodných podmínek dostupná autotrofním organismům. Obvykle se měří pomocí dlouhodobých kultivačních biotestů) [11]. To je ale násobně méně, než zaznamenáváme provozním monitoringem na drtivé většině sledovaných profilů v ČR, tedy pod malými obcemi a městy!
Jak v celkovém kontextu působí fosfor z eroze? Za stávajícího stavu nabohacenosti zemědělské půdy a znalosti trendů v zemědělství lze s opatrností zobecnit, že eroze dnes spíše přináší atomy železa a hliníku, které pomáhají vázat přebytečný fosfor z odpadních vod. Jen u malých nádrží v rurálních povodích bude její podíl na eutrofizaci vyšší než minoritní. Tím rozhodně netvrdím, že eroze je užitečná. Nikdo rozumný nebude obhajovat ani velkoplošnou devastaci půdního fondu, ani zanášení nádrží a rybníků. Pouze tvrdím, že jednoznačná priorita opatření proti eutrofizaci na úrovni státu dnes spočívá v odstraňování fosforu z komunálních zdrojů. Při zmiňovaném nedostatku finančních prostředků pak selský rozum napoví, že postupovat je třeba od velkých sídel a podle vzdálenosti od místa zájmu/nádrže. Až vyřešíme akutní problémy, tj. bodové, resp. komunální zdroje fosforu nad nejhůře postiženými („Postižení“ v sobě zahrnuje i vyhodnocení účelu, kvůli kterému je daná nádrž v provozu. Na vodárenské nádrže či nádrže s koupacími místy musíme klást jiné nároky, resp. usilovat o jiné cílové hodnoty, než na nádrže s protipovodňovou či energetickou funkcí) přehradami, můžeme se potom o to intenzivněji věnovat chronickému stresu, tj. odnosu P ze zemědělské půdy (Pro jemnější pochopení hlubších souvislostí a konkrétních povodí lze odkázat na Metodiku [7] , která mj. vznikla v široké spolupráci odborností, a proto na rozdíl od modelu Moneris bere v úvahu jak chemické děje transformující frakce fosforu, tak i místně diferencovanou retenci v povodí.).
Nesmíme však zapomenout, že kromě výše popisované analýzy regionálních hydrochemických dat se pohybujeme také v mezinárodním kulturním a politickém rámci. V roce 2004 jsme se v tomto ohledu vstupem do EU dobrovolně zavázali mj. k cíli, že „dosáhneme dobrého stavu povrchové vody“ nejpozději do roku 2015 (Environmentální cíl podle Článku 4 Směrnice 2000/60/ES). Stav našich vodních útvarů k rozhodnému datu lze snadno nahlédnout z Národních plánů povodí pro období 2015–2021 (přístupné zde).
Teprve s vědomím údajů o imisních koncentracích, analýze zdrojů a stavu vod je příhodné vznášet v roce 2016 argumenty o finanční náročnosti, resp. sociální únosnosti dvou uvažovaných novel (NV 61/2003 Sb. a 254/2001 Sb.), popř. dalších nápravných opatření. I když ještě nějakou dobu potrvá analýza majoritních důvodů nedosažení dobrého stavu (tab. 1) u jednotlivých útvarů povrchových vod (ÚPV), tak „splněnost“ 20 % v kategorii řeka (Ř) a 35 % v kategorii jezero (J) zůstane nadlouho výsledkem desetiletého úsilí celého oboru VH. Bohužel. Doufejme, že analýzy zaostří naši pozornost na propastný deficit v nápravě „hydromorfologických složek kvality“, ale nepěstujme si iluze, že fosfor, resp. důsledky hluboké a dlouhodobé eutrofizace z předních příček „vlivů“ samovolně nebo „úředně“ zmizí. Čerstvě založená „Fosforová platforma“ by k tomu mohla poskytnout ideální prostor.
Příčiny pokračující eutrofizace
Můžeme se tvářit, že sinice nejsou sinice a „relaxováním“ imisních limitů [13] sami sebe přesvědčovat, že za jistých příhodných okolností „teče voda do kopečka“, ale tím jen oddálíme znatelné a kýžené zlepšení stavu našich vod. Že se můžeme chválit za pokroky v odstraňování znečištění organickým uhlíkem (tedy v parametrech BSK5, CHSKCr a NL), je sice možné, ale po 25 letech od časů Strany a vlády, které investičně nezvládaly ani tento základní problém, i mírně zpozdilé. Ostatně i evropská norma (91/271/EHS) ustavující nepřekročitelné (nikoli minimální!) limity pro vypouštěné komunální OV je čtvrt století stará.
Můžeme se také chlubit výkony našich technologů v odstraňování dusíku na komunálních a průmyslových ČOV, ale předně musíme vzít v patrnost výsledky bilančních studií. Kdo z lobbistů dnes vyzdvihuje argument finanční ohleduplnosti [17], měl by přinejmenším zpytovat svědomí nad násobně dražším odstraňováním dusíku z minoritních zdrojů, které je realitou úmyslně a cíleně prosazenou před patnácti lety. A opět: fakt, že jsme se u bodových zdrojů znečištění, resp. po vypracování čtyř scénářů cost-benefit analýzy na vymezení citlivých oblastí [12] strategicky rozhodli proti závěrům analýzy, tedy pro celoplošné odstraňování dusíku a nikoli fosforu, je sice dalším dílkem do mozaiky neuspořádaného řízení české společnosti (Z pohledu zvítězivší lobby jde samozřejmě o kardinální úspěch a ukázkovou privatizaci výnosů a socializaci nákladů a ztrát.), ale také už pláčem nad dávno rozlitým a zřejmě i zaplaceným „mlékem“. Nezaujatý expert se při pohledu na koncentrace NO3-N v našich tocích za posledních 25 let [6] musí dovtípit, že Nitrátová směrnice (91/676/EHS) je oproti masivním dotacím na produkční zemědělskou výrobu prakticky bezzubá. A právě v zacházení se zemědělskou půdou, nikoli v denitrifikaci na ČOV, leží klíč ke snížení koncentrací dusičnanů v řekách, kdyby nám, pohříchu, šlo o nápravu eutrofizace Baltu, Severního či Černého moře.
Proč ale emise fosforu do povrchových vod neklesají? Nejčastější odpověď zní: „špatná legislativa“. Ano, pohled na vývoj imisních standardů v paragrafech předchůdců a následovníků „jednašedesátky“ dokazuje, že podle legislativních norem platných v ČR za posledních více než 15 let jsou koncentrace v tocích trvale vztahovány k hodnotám násobně vyšším, než při kterých fungují zdravé ekosystémy. Je navíc tristní, že i přes neuspokojivý stav vodních útvarů docházelo do roku 2011 k jejich soustavnému uvolňování (tab. 2). Tato norma stále hledí na celé území státu jako na stejnocenný kanál, ve kterémkoli místě – lhostejno zda horský potok nebo nížinná řeka – schopný snášet danou koncentraci s rovnocennými dopady (V roce 2008 jsem se na semináři VÚV TGM o stanovování emisních limitů kombinovaným způsobem ptal přednášejícího kolegy, proč v ČR nezavedeme zjevně účinný mechanismus TMDL aplikovaný v USA. Odpovědí mi bylo sebejisté: ‚není třeba, když znáte cílovou koncentraci 0,15 mg/l, postačí směšovací rovnice na vaše hory i doly‘. Protest, že přece nemůže do horského potoka plánovat stejnou koncentraci jako do Labe u Děčína, byl opovržen.). Podle představy zákonodárce zjevně stačí správně naředit. Nic není pravdě vzdálenější, a proto v roce 2016 vivat typově specifickým podmínkám ve smyslu WFD.
Do nebe volající nestoudností jsou nezměněné emisní standardy pro některá průmyslová odvětví (NV 401/2015 Sb). Povolovat v 21. století koncentrace 10 mg/l na odtoku z chovů drůbeže, výroben masa, provozů zpracovávajících ovoce či zeleninu, ze škrobáren, drožďáren, lihovarů, cukrovarů, výroben hnojiv a kafilerií… to vyžaduje vysokou míru „odvahy“ u zákonodárce nebo nulové zábrany k brutální devastaci u „podnikatelů“, ale především svolný lid.
Vyhláška omezující sloučeniny fosforu v pracích prostředcích (Vyhl. 78/2006 Sb.), která nabyla účinnosti až v roce 2006, je také smutnou vizitkou. Nevztahuje se totiž ani na průmyslové praní, ani na mycí prostředky na nádobí. Před čtyřiceti lety by byla zásadním průlomem, ale dnes, kdy většina domácností je vybavena myčkou, zůstává polovičatá.
Ale legislativa není jedinou příčinou. Nejkřiklavější kauzy jako Veverská Bítýška, Pelhřimov, Jihlava, Třebíč, Blatná, Třeboň a mnohé další jen ilustrují, jak neracionálně využíváme stávající finanční zdroje. Pravým opakem a dobrým příkladem je tady Rakousko [18]. Mezi lety 1959–2013 investovalo do kanalizací a centrálních čistíren OV strukturovaně a podle detailních priorit celkem 45 miliard EUR. Dnes má 94,5 % obyvatel napojených na kanalizaci a čistírny s vysokou účinností odstranění fosforu (celkově 90%). Vedle toho jsou všechny čistírny systematicky vzorkovány na fosfor (≥1000 EO 52x ročně; ≥ 10 000 EO mají emisní limit TP = 1 mg/l). V konečném důsledku z jeho území, při srovnatelné ploše, vodnosti a počtu obyvatel přitéká do VN Vranov poloviční množství fosforu [8]. Ekonomické scénáře, které jsme nad Dalešicemi [9] neakceptovali pro zdání utopičnosti, jsou v sousední a kulturně nejbližší zemi realitou. U nás zůstává smutnou realitou srážení fosforu na vtoku do nádrže s ročními náklady v jednotkách milionů korun [10], ovšem nikoli z kapes emitentů nebo uživatelů, ale „po česku“ z kapes daňových poplatníků.
Mentální nastavení, či nálada obyvatel, chcete-li, je vůbec přehlíženou příčinou. K tomu více v závěru článku, zde raději uvedu dva dobré příklady. Neúčastnil jsem se za posledních 10 let systematičtějšího úsilí, než na povodí Jihlavy. Iniciátorem akce „Čistá Jihlava“ je ČEZ, a.s., a na rozdíl od několika proklamativních „čistých řek“ jsou tady díky organizované negociaci dosahovány měřitelné výsledky. Mihl jsem se také povodím VN Orlík, kde jsem zahlédl ohromnou komunitní práci jediné konzultantky, Ivany Očáskové.
Systémovým nedostatkem, ale i výzvou pro regionální řešení zůstávají obce ≤500 EO, typické např. pro Vysočinu a rurální povodí obecně. Tam i zodpovědně provozovaná ČOV se stávajícími měkkými, resp. žádnými limity na fosfor, v případě vybudování oddílné kanalizace je zásadním finančním zadlužením. Strukturu osídlení musíme mít na paměti i z plošného důvodu. Většina malých toků má na březích právě tyto malé obce. Jejich kumulativním efektem dostáváme vysoké koncentrace fosforu na dlouhých úsecích říční sítě, a tedy na značných plochách povodí. Považme, zda i v takto malých sídlech vynucovat „městské“ řešení a mějme na paměti tzv. Justův paradox (Tomáš Just v první polovině 90. let bilančními měřeními v povodí Želivky zjistil, že mnohá obec po vybudování kanalizace a s následně provozovanou ČOV má výrazně vyšší emise fosforu, než za stavu před „modernizací“. Na špatně fungující centrální technologii jsou obvykle odvedeny ředěné OV v objemu větším, než dříve do toku dotékaly.). Zde stojí za připomenutí již citovaný US Clean Water Act (1972). Zákon totiž nemá číselné hodnoty přímo pro imisní koncentrace fosforu, ale poskytuje účinné a pouze slovně formulované (!) zákonné nástroje pro jednání zúčastněných stran, aby vedlo k výslednému stavu bez poškození prostředí a újmy vodních organismů a s ohledem na užití vod.
Na posledním místě zmíním souvislost cenové politiky a technických norem, abych ukázal synergický efekt na inovace. Thomas L. Friedman, držitel Pulitzerovy ceny, výstižně analyzuje rozdíly ve spotřebách benzinu u amerických a evropských automobilů, resp. schopnost koncernů inovovat ve směru environmentálně a geopoliticky žádoucím [20]. Zatímco evropské vlády od ropné krize dlouhodobě zpřísňovaly technické normy a neustále tlačily na úspory vysokou daní z benzinu, tak americké vlády, zejména díky síle automobilové a naftařské lobby, ihned po opadnutí krize na původní trend rezignovaly. Dlouhodobý výsledek? Francie ze státní podpory vybudovala jaderné elektrárny, Dánsko se stalo velmocí v technologii obnovitelných zdrojů. Spotřeba benzinu na ujetý kilometr klesla všude, ale americká auta ujedou na litr výrazně kratší vzdálenost a proto se neprosadí na jiných trzích na rozdíl od japonských a korejských firem. Ještě závažnější dopad zpřísnění norem uvádí na příkladu nápojových automatů. Díky astronomickému počtu plechovky chladících a šálky vařících skříní byla jejich celková spotřeba energie gigantická. Stačilo zavést přísnější normu na tepelnou izolaci a na příkon, a během pár let se jejich celková spotřeba elektřiny takřka propadla, resp. došlo k obrovské úspoře domácích zdrojů energie i peněz majitelů.
Dokáže někdo odhadnout, k jakým inovacím v technologiích odstraňování fosforu povede dnešní evropská politika? A jak daleko zůstaneme my? Ano, můžeme se následně opět utvrzovat v hrdé sebejistotě, že výrok „jsme sto let za opicemi“ není pravdivý… „oni“ přece nejsou žádné opice.
Priority řešení
Mohl bych zdlouhavě citovat do preambule WFD vepsané principy, že „znečišťovatel platí“, či „omezovat znečištění u zdroje“. Nebo směrnici 91/271/EHS, že: „kdykoli je to vhodné, měly by být vyčištěné odpadní vody znovu použity“. I publikace o blížícím se nedostatku minerálních zdrojů P, o jejich geopolitickém významu, o panevropském úsilí o uzavření koloběhu fosforu, o významu decentralizované retence dešťových vod, separačních toalet plně recyklujících exkrementy, revitalizaci drobných toků i velkých řek, atd. Ale vrátím se i při výčtu priorit do české reality. Z pohledu hydrobiologa – výzkumníka ve vodním hospodářství vidím tyto priority:
• podporovat nebo vyvíjet tlak na souběžné zavedení poplatků za vypouštění fosforu a na zpřísnění „technických“ norem, protože to je spravedlivá cesta k technologickému rozvoji, dlouhodobému snižování imisí i přesnější evidenci emisí;
• pokračovat v produkci a zdokonalování bilančních studií, které správcům povodí poskytnou hierarchizovaný seznam zdrojů P a zároveň efektivní, tj. kvantifikovatelná opatření proti eutrofizaci (od redukce přes retenci a transformaci po imobilizaci P v říční síti);
• pracovat na hydrobiologické osvětě i vzdělání vodohospodářů i veřejnosti, např. zveřejňováním příkladů dobré praxe, kauz úspěšné negociace nebo popisem důsledků používání fosfátů v myčkách;
• na strategických profilech – v ústí řek do vybraných nádrží – založit a ekonomicky udržitelně provozovat monitoring zachycující nárazové přísuny P všech původů;
• založit a provozovat reprezentativní síť monitoringu na výhradně zemědělských povodích, s důsledným měřením průtoku a koncentrace P včetně přívalů.
Když v sebemenší obci dojde k výpadku elektrického proudu, náprava je zjednána v rozmezí minut, maximálně hodin. Dojde-li k poruše vodovodu, ještě toho dne jsou přistaveny cisterny. Stejně tak rychlá je náprava poruch dodávek plynu. Jaká je ovšem rychlost při poruše čistírny odpadních vod? Dny, týdny i roky (obr. 2). Nabyl jsem v terénu příliš mnoha negativních zkušeností tohoto rázu. Více záleží na dosahu mediální kontroly nebo uvědomělosti vedení obce, popř. provozovatele. Rozhodně se náprava neděje z podnětu občanů, tedy vlastních uživatelů porouchané služby. Přitom všechny čtyři položky platíme v rodinných rozpočtech snadno pochopitelnou cenou, vypočtenou za přesně naměřenou „službu“. V čem tedy tkví podstatný rozdíl? Proč jsme si ve stovkách obcí tak snadno zvykli na zapáchající stoky šedavé hmoty? Proč tolik inženýrů nepoužívá slovo potok a preferuje technicistní „vodoteč“? Upozorní nás na zaostalost našeho postoje až další extrémní sucho (obr. 2)?
Obr. 2. Filtr čekající na dotaci (vlevo Třebětice 11. 6. 2014) je zkrápěný pouze dešti, které se v roce 2015 bohužel nedostavily. Výsledky sucha na sebe nenechaly dlouho čekat (uprostřed a vpravo Loděnice u Doks a u Družce, 5. 8. 2015). Foto D. Fiala, VÚV TGM, v.v.i.
Ano, důsledně trváme na konzumaci výdobytků směrem k nám a jen málo se ohlížíme za sebe. Namísto potoků a řek stále vítáme kdejaký kanál (lat. canna = rákos), hlavně ať znečištění co nejrychleji zmizí, nejlépe kombinovaně vypočítaným naředěním a když to nejde, alespoň ve tmě a ze Střechy Evropy definitivně do moře. Námitky, že se někdo v nádrži po proudu chce koupat, nebo návrhy platit spoluobčanům žijícím výše proti proudu, protože pijeme vodu z „jejich“ povodí, stále sneseme jen od nemnoha nezřízených optimistů. Chápeme tímto, jak málo jsme ohleduplní?
Je cílem článku, aby se stávající mentální nastavení transformovalo žádoucím směrem. Je mým přáním, abychom se jednoho suchého léta dočkali zprávy, že desítky či stovky čistíren začaly dobrovolně a na koordinovanou výzvu srážet fosfor na technologické maximum, aby ochránily vodní zdroje níže položených obcí. Budeme ochotni a schopni vygenerovat na toto úsilí dostatečné finanční zdroje a erudované pracovníky? Budeme jednou svědky udělení mezinárodní ceny mladému českému vodohospodáři za objev nové technologie na odstranění fosforu z vodního cyklu? K tomu všemu může dojít, pokud v uvedené debatě dospějeme k celospolečenskému konsenzu, že eutrofizace je závažný a dlouho zanedbávaný environmentální problém (obr. 3), na jehož řešení máme podstatný, tedy finančně podložený, zájem.
Literatura / References
[1] Barnard, J. L. (1975): Biological nutrient removal without the addition of chemicals. Wat. Res. 9, 485–490.[2] Björk, S., Pokorný, J. & Hauser, V. (2010): Restoration of lakes through sediment removal, with case studies from lakes Trummen, Sweden and Vajgar, Czech Republic. – In: Eiseltová M. Restoration of lakes, streams, floodplains, and bogs in Europe. Principles and Case Studies. Springer.
[3] Dillon, P. J. and F. H. Rigler (1974). „The Phosphorus-Chlorophyll Relationship in Lakes.“ Limnology and Oceanography 19(5): 767–776.
[4] Edmondson, W. T. (1991). The Uses of Ecology: Lake Washington and Beyond. Seattle, University of Washington Press.
[5] Fiala, D., et al. (2013). „Fosfor v centru pozornosti.“ Vodní hospodářství 63(8): 247–250.
[6] Fuksa, J. K. (2016): Jakost vody v tocích ČR v roce 2013.– Vodní hospodářství 66(1): 7–11.
[7] Krása, J. a kol. (2014): Hodnocení ohroženosti vodních nádrží sedimentem a eutrofizací podmíněnou erozí zemědělské půdy.– Certifikovaná metodika 3529/2014-MZE15100.
[8] Hanák R. a kol. (2014): Studie zlepšení jakosti vod ve vodním díle Vranov. Pöyry Environment, a.s., Brno.
[9] Hanák R. a kol. (2013): Jakostní model povodí Jihlavy nad VD Dalešice. Pöyry Environment, a.s., Brno.
[10] Kosour, D. a Procházková, L. (2016): Případ ČOV Veverská Bítýška – limity současné legislativy.– In: Kočí, V. (ed): Průmyslová ekologie 2016 – udržitelné hospodaření s fosforem, Hustopeče, 2016.
[11] Reynolds, C. S. and P. S. Davies (2001): Sources and bioavailability of phosphorus fractions in freshwaters: a British perspective.– Biological Reviews 76(1): 27–64.
[12] Rosendorf, P.; Prchalová, H.; Tušil, P. a kol. (2001) Návrh vymezení citlivých oblastí – zpráva za rok 2001, VÚV T.G. M., Praha, pp. 35.
[13] Rosendorf, P. (2011): Metodika hodnocení všeobecných fyzikálně-chemických složek ekologického stavu útvarů povrchových vod tekoucích.
[14] Sakamoto, M. (1966). „Primary production by phytoplankton community in some Japanese lakes and its dependence on lake depth.“ Archiv fur Hydrobiologie 62(1): 1–28.
[15] Schindler, D. W. (1974). „Eutrophication and Recovery in Experimental Lakes: Implications for Lake Management.“ Science 184(4139): 897–899.
[16] Schindler, D. W. and J. R. Vallenntyne (2008). The Algal Bowl: Overfertilization of the World‘s Freshwaters and Estuaries. Edmonton, Canada, University of Alberta Press.
[17] Študent, J. (2016). Pracují ČOV na plný výkon? Odpadové fórum 17(3): 8–11.
[18] Überreiter, E. (2015): Abwasserbehandlung in Österreich.– In: Kosour, D. et al. (eds.): Vodní nádrže 2015, Povodí Moravy, s.p., Brno, Česká republika.
[19] Vollenweider, R. A. (1968): Scientific Fundamentals of the Eutrophication of Lakes and Flowing Waters, with Particular Reference to Nitrogen and Phosphorus as Factors in Eutrophication. OECD, Paris, Tech. Report DA 5/SCI/68.27, 250 p.
[20] Friedman, T. L. (2010). Horký, zploštělý a přelidněný. Praha, Academia.
Mgr. Daniel Fiala
Výzkumný ústav vodohospodářský T. G. Masaryka, v.v.i.
Podbabská 30,160 62 Praha 6
fiala()vuv.cz, 220 197 348
Přispějte k diskuzi
Tento článek byl recenzován a je otevřen k diskusi do 31. července 2016. Rozsah diskusního příspěvku je omezen na 2 normostrany A4, a to včetně tabulek a obrázků. Příspěvky posílejte na e-mail stransky()vodnihospodarstvi.cz.