Moderátor debaty
Ing. Václav Stránský
Požadavky na čištění odpadní vody musí respektovat to, že potřebujeme dosáhnout dobrého ekologického stavu vodních útvarů a na druhou stranu musíme respektovat sociální únosnost ceny za čištění odpadních vod. Jiné pohledy proto nutně mají zástupci správců povodí a jiné, někdy až protikladné, mají zástupci čistírníků. Právně by věc měla být vyváženě ošetřena předpisy z dílny MŽP. Posledním takovým dokumentem je Nařízení č. 401/2015 Sb. o ukazatelích a hodnotách přípustného znečištění povrchových vod a odpadních vod, náležitostech povolení k vypouštění odpadních vod do vod povrchových a do kanalizací a o citlivých oblastech. Toto nařízení vzbudilo v řadách odborné veřejnosti eufemisticky řečeno rozpaky jak svým způsobem projednávání, tak svým obsahem. Redakce časopisu proto uspořádala besedu, které se bohužel přes pozvání nezúčastnil nikdo z MŽP, věříme však, že se alespoň nyní k diskutovanému vyjádří. Stejně tak budeme potěšeni i za názory ostatních zainteresovaných odborníků. Diskuse se zúčastnili:
Ing. Ondřej Beneš, Ph.D. , MBA, LL.M.
Manažer s akademickým vzděláním a následnou odbornou praxí v řídicí, technické a ekonomické oblasti. V současné době pracuje u společnosti VEOLIA na pozici obchodního ředitele pro rozvoj a aktivně zastupuje zájmy vodohospodářského sektoru v národních a mezinárodních odborných asociacích jako člen představenstva SOVAK ČR či EUREAU. Působí v odborných orgánech Hospodářské komory ČR či Svazu měst a obcí a má za sebou více jak 100 odborných publikací a přednášek, z čehož je 5 publikací v odborných zahraničních publikacích. Aktivně působí i jako pedagog.
RNDr. Jindřich Duras, Ph.D.
Odborník s bohatou publikační a přednáškovou činností, který se v průběhu své více než třicet let trvající praxe intenzivně zabývá jakostí povrchových vod. Nejprve jako hydrobiolog, posléze jako specialista na živinový režim vodních nádrží, tedy zejména na procesy eutrofizace, jejich projevy, příčiny a nápravná opatření. Aktuálně pracuje v oddělení plánování v oblasti vod státního podniku Povodí Vltavy, kde řeší téma živin také na úrovni celých povodí a na poli mezinárodní spolupráce. Je dlouholetým členem Hlavního výboru České limnologické společnosti a v širší oblasti životního prostředí se věnuje i veřejným aktivitám.
prof. Ing. Jiří Wanner, DrSc.
Odborná činnost prof. Wannera je zaměřena na využívání biologických procesů pro čištění odpadních vod. Zabývá se populační dynamikou biologických společenství používaných v čistírenství. Formuloval principy metabolické selekce v aktivovaném kalu a experimentálně ověřil jev anoxické akumulace fosforečnanů. Studium populační dynamiky aktivovaného kalu vedlo rovněž k pochopení funkce regenerační zóny v aktivačním procesu pro stabilizaci nitrifikační populace v aktivovaném kalu. Výzkum ve skupině prof. Wannera se soustředil i na výzkum a vývoj v oblasti separace aktivovaného kalu. Od roku 2008 se výzkumné aktivity skupiny prof. Wannera zaměřily na technologie umožňující opětovné využívání vyčištěných odpadních vod jako náhradu říční nebo pitné vody.
Prof. Wanner reprezentuje ČR v International Water Association i European Water Association. Byl oceněn významnými mezinárodními i národními cenami jako Körberova cena či cena Arderna a Locketta, Dunbarova medaile, medaile prof. Schultze, medaile prof. Votočka či Hlávkova medaile. Publikační aktivitu lze vyjádřit h-indexem = 21, přes tisíc citací dle WoS a celkový IF = 136.
Úvodní slova
Wanner: V Asociaci pro vodu CzWA jsme už dlouhodobě věděli, že se připravuje nové nařízení vlády, které nedávno vyšlo pod číslem 401/2015 Sb. (dále jen „nařízení“), a proto jsme už loni v dubnu pozvali náměstkyni ministra životního prostředí paní Peštovou na konferenci čistírníků do Moravské Třebové, aby nás informovala, jaké jsou teze chystaného nařízení, protože v té době to bylo ještě ve fázi, kdy se k tomu dalo diskutovat. Paní náměstkyně do poslední chvíle slibovala svoji osobní účast, ale nakonec za sebe poslala pana inženýra Zavadila, který přijel s tím, že má zmocnění pouze přednést teze toho nařízení. V podstatě přednesl hotové nařízení vlády i s tabulkami. Pro mnohé, kteří v oboru dělají léta, to byl šok, protože to byl totální obrat od předchozího nařízení vlády. V diskusi pan Zavadil prohlásil, že on o tom diskutovat nebude, protože CzWA má na ministerstvu zhruba stejnou váhu jako Svaz zahrádkářů. Když nastalo oficiální připomínkové řízení, tak Asociace i SOVAK z toho byly vyloučeny, přitom u předchozích nařízení vlád jsme běžně účastníky byli. Další projednávání se odehrávala jen mezi ministerstvy. Když jsme měli zájem se ve věci angažovat, tak jsme tam byli jako zástupci Ministerstva průmyslu a SOVAK tam byl se zástupci Hospodářské komory ČR. Spolupráce se úplně zastavila ve chvíli, kdy jsem se konečně 31. 8. 2015 dostal k paní náměstkyni Peštové. Tehdy zdaleka nic nebylo ještě hotové, přesto mi do očí řekla, že o nařízení vlády se už nemá cenu bavit, že to už je u ministra.
Původní představa ministerstva byla, že tam ta tabulka vůbec nebude a že namísto toho tam bude vágní popis. Proti slovnímu popisu se zdvihl odpor, protože slovní popis nemůže popsat technologii tak, aby se tím mohl někdo řídit. Ten slovní popis může být, a i tam je, v metodickém pokynu, jako návodný materiál. Celý spor se vyřešil tak, že vyšlo to nové nařízení vlády 401 i s původní přílohou sedm. Vzniklo něco, co nikdo nechtěl. MŽP tam čísla nechtělo vůbec a my jsme tam nechtěli ta stará čísla, protože od samého počátku BATů jsme byli srozuměni s tím, že se budou zpřísňovat. Proto usnesením vlády má MŽP předložit přepracovanou verzi. Je ale nešťastné, že MŽP se i nadále nehodlá s námi o tom bavit.
Beneš: Stejný postoj zaujalo MŽP i vůči oborovému sdružení SOVAK ČR. Za paní náměstkyní Peštovou jsme také byli. Z očí do očí nám slíbila, že SOVAK ČR bude součástí pracovní skupiny k novele nařízení a bude vyzván oficiálně do meziresortního připomínkového řízení („MPŘ“). Skutečnost byla ovšem zcela opačná – nebyli jsme přizváni ani k přípravě, natož do MPŘ, takže jsme museli expertizu nabídnout Hospodářské komoře ČR („HK ČR“), se kterou jsme úzce spolupracovali na všech úrovních MPŘ. Připomenu, že přes rozpor právě s HK ČR byl odsouhlasen návrh MŽP na doplnění § 5, který plně přenáší textaci z právně nezávazného dokumentu k interpretaci termínů směrnice 91/271/EHS, zpracovaného konzultační firmou pro DG Envi. Nově je tak uplatňován stejný přístup při vydávání limitů pro všechny ČOV v aglomeracích nad 2 000 EO nastavením těch nejpřísnějších limitů pro celou velikost aglomerace. Navíc MŽP ještě samovolně a bez vyhodnocení dopadů zpřísnilo i limit z původních 10 000 EO, který je používán směrnicí 91/271/EHS a citován v právně nezávazném doporučení pro interpretaci pojmů. Sumárně vidím postup ze strany MŽP jako zcela degradující názory vlastníků, na které dopadnou investiční povinnosti, i odbornost subjektů jako CzWA.
Tento neakceptovatelný přístup se projevil i na poplatkové novele vodního zákona. To, že MŽP předložilo předpis do MPŘ bez jakékoliv předchozí diskuse, se projevilo v gigantickém množství došlých připomínek od povinných připomínkových míst (to vůbec nepočítáme tzv. nepovinné subjekty). Naprostým paradoxem je i to, že MZe, jako spolupředkladatel, předložilo svoje návrhy dodatečných ustanovení až při meziresortním řízení, což logicky ostatní subjekty odmítly jako porušení Legislativních pravidel vlády ČR. Je to poprvé, kdy jsem se setkal s tím, že spolupředkladatel neměl možnost zakomponovat do toho materiálu svoje vlastní názory, a to nemluvím vůbec o tom, že právě MZe odpovídá za státní podniky Povodí, kterých se novela dotýká zásadně. Osobně vnímám postup MŽP jako velmi nesystémový a za posledních 14 let, co se pohybuji v oblasti legislativního procesu v oboru, jako evidentně zcela nejhorší a nesrovnatelný s přístupem MŽP v předchozích letech, kdy se pracovalo na prvním nařízení vlády č. 61/2003 Sb., novelách vodního zákona a jeho prováděcích předpisů či metodik. Bohužel tato situace je jednoznačně spojená s konkrétními osobami na odboru ochrany vod MŽP i právě s osobou paní náměstkyně, která splnění časové osy prosazení zákonů a jejich novel obětuje nezbytnou předchozí diskusi i odbornou péči předkladatele. Situace mne o to více překvapuje vzhledem k politickému pozadí současného ministra životního prostředí. V současné realitě vnímám jako nezbytné zatáhnout tyto konkrétní osoby do diskuse nad konkrétními čísly a fakty. Proto dnešní debatu považuji za velice důležitou.
Duras: Novelizaci nařízení vítáme, protože s dosavadním zněním se sice dalo pracovat, ale nedalo se dosáhnout dobrého ekologického stavu vod. Zásadně nám vadí, že návrh novely nereflektuje pojem „ekologický stav“. Podle dosavadní verze byla sice deklarována určitá žádoucí imisní kvalita vody, ale nebylo ji možné dosáhnout s BATy, jak byly definovány. Podle našeho názoru byly BATy nastaveny neuvěřitelně benevolentně, navíc bez možnosti vyžadovat v praxi přísnější podmínky. Vidíme to jako výsledek lobbingu, především asi ze strany SOVAKu, ke kterému nemělo dojít. Rozevřely se tím nůžky mezi tím, čeho bychom potřebovali dosáhnout, a tím, co ve vodě reálně je. Takže navrhované dramatické zpřísnění není podle mého názoru důsledkem nějaké svévole či schválnosti některého z ministerstev, ale je to logický důsledek toho, že se zpřísňování neustále odkládalo, byť, jak ostatně říkal pan profesor, se s ním počítalo. Považuji také za nutné zdůraznit, že ono zpřísňování není důsledkem toho, že „to po nás Brusel chce“, jak je občas v diskusích slyšet. Brusel to po nás nechce. Ale my sami přece chceme mít čistou vodu v řekách i v eutrofizovaných nádržích vodárenských a rekreačních. K tomuto cíli vedou nějaké kroky. Jedním z těch zásadních a nevyhnutelných kroků je řešení bodových zdrojů znečištění. Tam k výraznému zpřísnění, zejména co se týče emisí sloučenin fosforu, prostě musí dojít.
Goldbach: Nařízení na ochranu povrchových i podzemních vod používáme jako zásadní legislativu a máme za to, že ve vývoji těch vládních nařízení dochází k rozporu. Imisní limity přechází až na dnešní ukazatele environmentální kvality (NEK) a jsou stále zpřísňovány. Třeba původní ukazatel BSK byl 8, dneska dosahuje hodnoty 2–3. Když se ale podíváte na vývoj zejména tabulky 1a, což jsou příslušné hodnoty pro komunální vody pro jednotlivé velikosti zdroje, tak dojdete k tomu, že se limity neustále zvolňují. Není to tabulka pro nás, pro správce vodních toků, ale je pro žadatele o vypouštění odpadních vod, pro projektanty a pro vodoprávní úřady. Často dochází k omylu, vodoprávní úřad stanovuje emisní limity, ale ta tabulka stanovuje emisní standardy, tedy nejvyšší přípustné hodnoty, kam až se může jít, a bohužel projektanti nebo žadatelé o povolení vypouštění odpadních vod při návrhu nové ČOV nebo její rekonstrukci tuto tabulku 1a beze změn použijí jako návrh emisních limitů!
Vodoprávní úřady jako rozhodci mezi investory, projektanty a správci povodí
Beneš: Všichni víme, že takový postup není v souladu s nařízením vlády, a je na metodickém vedení resortu MŽP, aby s konkrétními správními úřady takové případy řešil. Ještě se vrátím k potřebné novelizaci limitů BAT. SOVAK ČR po celou dobu deklaroval připravenost v rámci odborné diskuse „jít“ na zpřísnění stávající hladiny BAT v případech, kdy současné nastavení neodpovídá změně technických standardů ČOV a je ekonomicky přijatelné. Právě absence jakéhokoliv posouzení dopadů předloženého nařízení vlády č. 401/2005 Sb. byla kritizována ze strany HK ČR. Odpovědí byl vznik „interní zprávy RIA“, kterou připravil dodatečně resort MŽP, a kde je ve většině kritizovaných úseků návrhu nařízení citován jako zdroj vypořádání připomínek ve stylu „u návrhu nepředpokládáme dopad“ právě odbor ochrany vod MŽP.
Goldbach: Není to pochybení, protože ta vyhláška musí být podle mého konzistentní s požadavky správců toku a musí umožňovat, abychom měli silnou argumentaci pro nižší emisní limity i pod BATy, protože my to musíme hodnotit vzhledem k vodním útvarům a k udržitelné jakosti vody. A připomínám, že se stále jedná o návrhové řízení – emisní limity navrhuje „znečišťovatel“. Současné paragrafové znění je třeba v novele upravit a pojmout jinak. My potřebujeme snížit emisní limity. Dalo mi neuvěřitelné množství práce třeba vyargumentovat, když jsem potřeboval pro lososové vody v obci, která má 400 EO, aby úřad upravil limit pro amoniakální dusík jako toxickou látku.
Beneš: V § 5 nařízení je uvedeno, že vodoprávní úřad vypočítává nový limit kombinovaným přístupem. Tedy bere v potaz kvalitu vody v místě výpusti a bere v potaz, jaké je maximální požadované složení vypouštěných odpadních vod, a tím stanoví míru, úroveň čištění. Pokud míra čištění, vyžadovaná aplikací tohoto přístupu, vyjde výše, než jsou BATy, tak to se limity zastaví na BAT. Ale příloha č. 1 nařízení kopíruje emisní limity ze směrnice 91/271/EHS a se stanovením limitů kombinovaným přístupem nemá nic společného. Doplnil bych, že již v tuto chvíli, a to přesto, že vydávání rozhodnutí o povolení vypouštění odpadních vod do vod povrchových je návrhovým řízením, tak více než 50 % ČOV má v tuto chvíli alespoň v jednom parametru přísnější limity, než jsou limity BAT, což je právě zohledněním konkrétního bodu vypouštění. Pokud by vodoprávní úřad nebo projektant postupovali pouze podle tabulky 1, tak by to bylo významné pochybení.
Goldbach: Bohužel postupují a my požadujeme aspoň ty BATové hodnoty. Musím se však vodoprávních úřadů zastat, opět připomínám, že se jedná o návrhové řízení a vodoprávní úřad i my jako správci toků jsme svázáni současnou legislativou.
Beneš: Nemysleme si, že není rozhodováno přísněji, než jsou BATy. Kolem Prahy jsem našel takových sídel šest. Navrhovatel sice navrhuje, ale vodoprávní úřady v absolutní většině případů berou v potaz názory státních podniků Povodí a s předkladatelem se dohodnou na zpřísnění. Rozhodovací praxe vodoprávních úřadů svědčí o tom, že všichni jsou schopni dosáhnout limitů v konkrétních případech při vypouštění třeba do málo vodných toků, které jsou pod BATy.
Dnešní diskuse by měla být právě o tom, že těchto limitů jsme schopní dosáhnout běžně v praxi a není proto problém přistoupit k té úpravě pro konkrétní ukazatele a pro konkrétní typy toků. Ale odstranění přílohy č. 7 je ohromným otevřením prostoru pro korupci, protože nejen při výstavbě nové, ale i při rekonstrukci stávají ČOV (nedej bože čerstvě kofinancované ze zdrojů EU!!!) projektant musí vědět, na základě čeho má projektovat, ale vodoprávní úřad nemá v tuto chvíli závaznou povinnost, aby určil závazné budoucí limity, podle kterých se ta ČOV projektuje. BAT dává jistotu projektantům, aby mohli podle něčeho ČOV projektovat. My se opravdu nebráníme zpřísnění limitů. Chápu, že k zpřísnění mělo dojít už někdy v roce 2009, možná v roce 2011, ale bavme se o tom, že příloha 7 je nezbytnou součástí příslušného nařízení vlády a iniciace legislativního procesu je na resortu MŽP.
Goldbach: To my vítáme. Tabulka 7 nám i v minulosti velmi pomohla, že jsme ve svých vyjádřeních mohli jít aspoň na hodnoty BATů. Ale správně jste řekl, že to byla věc dohody provozovatele nebo investora a vodoprávního úřadu a nás jako správců toků, kteří jsme museli ta čísla zargumentovat. Nezlobte se na mě, ale kombinovaný přístup nefunguje na spoustě vodoprávních úřadů, protože nejsou vstupní data.
Beneš: Já jsem tuto připomínku vznášel a pan Zavadil sděloval, že na všechno data MŽP má. Ovšem na přímý dotaz, kolik je závěrných profilů, kde se sledují všechny ukazatele, které jsou potřebná pro to rozhodnutí, žádná odpověď nepřišla
Vezměte si, že byste měli jako vodoprávní úřad rozhodovat případ, kde je závěrný profil a třeba tři čtyři přítoky s několika ČOV, bez znalostí toho, jak je to na konkrétní části recipientu. Požadavek kaskádového přístupu z původního metodického pokynu k aplikaci imisního přístupu ke stanovení požadavků na vypouštění odpadních vod znamená kvantifikaci požadavků na všechny ČOV, předcházející závěrnému profilu, plus by měl být zapracován podíl plošného znečištění, aby bylo dosaženo dobrého ekologického stavu vod v daném profilu. Proto je potřeba té diskuse, aby to bylo přijímáno široce.
Duras: Možnosti docílit přísnějších emisních limitů jednáním jistě existují, ale pokud je výslovně řečeno, že BATy jsou nepřekročitelné, tak prostor pro jednání je velmi malý a rozhodně nemůže řešit otázky eutrofizace vodního prostředí – a to dosavadní praxe jednoznačně ukázala. Provozovatel ČOV se na jednáních obvykle zaštiťuje lidmi a říká, kdože to zaplatí? Ale přitom ti samí lidé chtějí mít čistý Orlík, čistý Vranov, kvalitní pitnou vodu. Tak se nebojme na rovinu říct, že čistá voda je vzácná a prostě něco stojí, ale že ve srovnání s ostatními náklady se pořád jedná o okrajový výdaj.
Wanner: To nařízení vlády má v sobě skutečně několik mantinelů. S tabulkou 1 nemůžeme hýbat, protože pochází ze směrnice 91/271/EHS. V minulém roce Evropský soudní dvůr projednával stížnost, kde si stěžovali (obdobně jako u nás „nejmenovaný stěžovatel“ ombudsmance), že legislativa v oblasti regulace vypouštění odpadních vod není dost přísná a neumožňuje dosažení cílů RSV. Závěrem ESD bylo doporučení Evropské komisi, aby se tím začala zabývat. Komise prozkoumala tu stížnost a odmítla ji s tím, že evropskou legislativu nelze zpřísňovat. Důvodem je, že kdyby se podmínky zpřísnily, tak se většina zemí dostane do velkých problémů. V záplavě ostatních problémů se mi zdá, že oni nad RSV přimhuřují oko. Myslím si, že ani u nás není důvod tu tabulku zpřísňovat, protože my jsme si to vyřešili BATy. Mám kontakt s řadou projektantů, a když řeší konkrétní situaci, tak mají snahu zjistit dopředu, co jim vodoprávní úřady předepíšou. Ony je většinou odkáží na BATy. Takže CzWA a i SOVAK uznávájí, že je třeba BATy modernizovat, ale musíme si říci, v jakých ukazatelích a v jaké míře a jak často by se to mělo dělat. Hlavně bychom měli být sjednoceni na tom, že BATy mají své opodstatnění. Když pro nic jiného, tak pro investiční část přípravy a pro projekci. Jde jen o to, do jaké míry to bude vyhovovat i správcům povodí.
Druhá věc je, že si pořád myslím, že teoreticky hrozí nebezpečí, že ošetříme všechny ČOV tak, že z nich poteče křišťálová studánka, a přesto přehrady budou zelené. V tom nenacházíme shodu třeba tady s kolegou Durasem.
Jakého stavu chceme dosáhnout? A jak?
Duras: Představou, že bychom čištění odpadních vod nějak přehnali, bych se určitě nestrašil. Máme sérii studií, které jednoznačně dokazují rozhodující vliv bodových zdrojů. Je ovšem pravda, že žádné zlepšení se neprojeví hned, protože přírodní systémy, a zejména vodní nádrže, mají určitou setrvačnost. Jasné je to třeba u fosforu: minulé hříchy v podobě vysokých vstupů této klíčové živiny se musí nejprve vyrovnat, musí se ustavit nové rovnováhy. A to pár let prostě trvat bude.
Wanner: Je otázka, zda limity pro fosfor v tuto chvíli skokově změnit.
Duras: Když teď nezačneme se silnou léčbou, tak vše bude trvat zase podstatně déle. Prodleva účinku po provedených opatřeních nás nesmí vést k úvaze, zda se do toho máme vůbec pustit, zda neriskujeme, že uděláme něco navíc. Naopak by nás to mělo vést k rozhodnutí: udělejme vše potřebné co nejdříve! Ta prodleva může být dlouhá, tak ať se alespoň naše děti dožijí čisté vody.
Proti zmírňování a odkládání mluví ještě jedna skutečnost. Řadu zařízení bude po zpřísnění podmínek nutné nějak finančně zainvestovat, řada nových ČOV bude vznikat. Pokud neprovedeme zpřísnění diskutovaného nařízení tak, aby odpovídalo skutečným potřebám čistoty vod – a to není otázka názoru, ale odborné analýzy – budeme muset vyvolávat další zpřísňování velmi brzy a dnešní investice by byly neefektivní. Bude třeba opětovných rekonstrukcí, často s překážkami a uslyšíme známý argument: „Kdybychom to věděli dřív, bývalo by to snazší.“ Podle mého názoru je třeba si cílové hodnoty z pohledu vodního prostředí říci hned a rovnou provádět opatření, abychom zbytečně nemátli investory ani projektanty.
BATy jsou principiálně dobrá věc, ale nesmí to být, podle mého názoru, zlaté tele. Nová ČOV? Tak to musí být jedině podle BATů! BATy by měly být především vodítko.
Z pohledu od řeky či potoka nás zajímají především emise, tedy kolik znečištění se do vody dostane. Z tohoto pohledu jsou tedy důležitější emisní standardy (a limity), tedy koncentrace, které by měly být dosaženy v té odpadní vodě na odtoku z ČOV. Například jestli požadovaných parametrů někde dosáhnou jednoduchým dávkováním síranu železitého, tak proč by měli budovat terciární čištění? Takových ČOV je dnes mnoho, zvláště těch budovaných v poslední době. Pokud byly budovány s respektováním nějakých zásad dle platné ČSN 756401 jako nízkozatěžované, tak by obecně měly být schopny výrazně zvýšit efektivitu vůči fosforu už jednoduchým technologickým opatřením, tedy simultánním dávkováním Fe koagulantu. Máme příklady z praxe, kdy simultánní dávkování síranu železitého s dávkou řízenou „od oka“ (po získání zkušeností s provozem dané ČOV) snižuje koncentrace P celkového na odtoku značně pod 1 mg·l1. Díky poměrně vysokému stáří kalu, který dávku Fe vyrovnává, není třeba složitého (a drahého!) řízeného dávkování dle množství a kvality přítoku. Takové zkušenosti ostatně prezentuje i Ing. Foller. Zkrátka účinnost mnoha ČOV lze výrazně zlepšit drobným zlepšením stávající technologie a BATy by mohly být neefektivním výdajem. Ale souhlasím, že u řady ČOV to tak jednoduše nepůjde a budou vyžadovat nákladnější řešení.
Beneš: Máte pravdu, že i jednoduché technologické opatření, které uvádí třeba pan Zavadil v RIA k novele vodního zákona, je řešením. Druhou fází je, že se zavede měření průtoku na odtoku a podle toho se stanoví dávkování i s ohledem na stáří kalu. Ovšem jedinou funkční variantou, ověřenou na řadě ČOV např. ve Švédsku, je terciární dočištění, tedy vybudování reaktoru, kam se bude řízeně dávat železitý či hlinitý koagulant a vzniklý kal bude zachycován v loži reaktoru.
S tím jsou spojené investiční a provozní náklady. U jednoduchých úprav jde o investici zhruba půl milionu korun. Ale přibudou provozní náklady. Ty pan Zavadil odhadl ve své části RIA k novele vodního zákona zhruba na 300 korun na kilogram odstraněného fosforu. Ale investiční dopady pro kategorie ČOV, kde to není vyřešeno, resort MŽP neprovedl. V SOVAKu jsme se o to orientačně pokusili, a v prvním nástřelu vyšly zhruba 4 miliardy, ovšem po doplnění provozních dat z jednotlivých kategorií ČOV a porovnáním se spodními limity návrhů MŽP dokonce 15 mld. Kč. Takový objem finančních prostředků není pro vodu ani v celé ose odpadních vod současného Operačního programu životní prostředí 2014+, kterou často MŽP uvádí jako „řešení“ jejich návrhu. Připočteme-li provozní náklady na doplněných ČOV cca 65 Kč/EO za rok, bavíme se o další půlmiliardě na provoz takových zařízení. Jsme schopni tento problém vyřešit, jsme připraveni tento náklad nést a jsme připraveni tento náklad promítnout do ceny vodného a stočného? Toto je třeba, aby zaznělo, než si sedneme ke kulatému stolu, a na konci se shodneme, že takto upravená tabulka je pro všechny strany ještě přijatelná, byť ne ideální.
Je tlak ze strany správců povodí, ze strany MŽP a logicky je tu reakce od toho, kdo to bude muset plnit, a tím jsou v ČR dominantně dotčená města a obce. Pojďme se bavit o konkrétních parametrech, kde se dá něco vyčíslit. Myslím, že fosfor je ten parametr, kde se můžeme dohodnout. Co je naprosto nepřijatelné, je nový návrh na zpřísnění neselektivního ukazatele AOX (halogenové organické sloučeniny), protože neexistují vhodné technologie pro jejich odstranění. Můžeme otevřít dusík, ale pouze jako amoniakální dusík. Historický gigantický omyl u limitů celkového dusíku už pojmenoval i kolega Duras. To jsou dva ukazatele BATů, které mohou být revidovány, za tím si stojím i proti některým lidem z branže.
Wanner: Máme-li dospět k rozumným BATům pro fosfor i pro amoniak, tak musíme přihlížet k provozním výsledkům. Já bych byl opatrný ke generalizaci některých výsledků, třeba zde zmiňovaných výsledků Ing. Follera. Když se kolem ČOV točí pět inženýrů za pomoci tří diplomantů, tak jsou schopni po určitou dobu dosahovat geniálních výsledků. Ale vžijte se do pocitu technologa, který za něco ručí a který má dosahovat hodnoty „p“ tedy průměrné celoročně. On musí tu hodnotu dodržovat celoročně, nemá cenu tam dávat čísla, kterých je dosahováno za optimálních podmínek.
Jak pracují ČOV?
Beneš: V předdiskusi padl argument, že bylo dosaženo hodnoty 0,3 mg/l u Pcelk na malé ČOV. Já tomu věřím, ale podívejme se na Pelhřimov, který jako první osadil on-line sondu na Pcelk. Když se podíváte na grafy, tak denní kolísání za terciárním stupněm je +- 80 %.
Duras: Já se do toho nechtěl pouštět, ale zde máme před sebou příklad, kdy bylo možné snadno čistit lépe, ale nebylo to kvůli benevolentním limitům třeba. A benevolentní limity byly stanoveny kvůli benevolentním standardům v dosavadním nařízení. Takže byla regulována účinnost srážení tak, aby bylo dosaženo požadovaného průměru. Nebyl zájem čistit na více než nutný průměr. Nebylo rozhodující, že níže leží vodárenská nádrž, ze které pije 1 300 000 lidí. BATy sice byly, ale samy o sobě nic neřeší, musíme mít ještě možnost stanovit odpovídající emisní limity.
Beneš: Tomu rozumím, ale jen říkám, že i ten nejvíce sofistikovaný systém pracuje s nejistotou závislou na mnoha parametrech.
Duras: Argumentoval jste Pelhřimovem, tak jsem reagoval na Pelhřimov.
Beneš: Když nastřelujeme hodnotu „p“, tak musíme brát v potaz, že ČOV musí být schopná dosahovat dlouhodobě zhruba poloviny průměru toho, co je limitem z vodoprávního rozhodnutí, tak aby nedošlo k překročení hodnoty „m“, které bývají nastaveny na 1,5 násobek toho průměru. Když je řečeno: oni tam dosahují běžně 0,3 mg/l, tak to ale znamená jim dát do „p“ třeba 0,6 mg/l a „m“ jim stanovit 1,1.
Duras: Jenomže oni dostanou 2 nebo dokonce 3 mg/l. Máme zkušenosti z nově realizovaných ČOV z povodí Orlíka o velikostech 200 až 300 EO. Ony jsou schopné běžně fungovat pod 1 mg/l, aniž by tam byli tři diplomanti a dva docenti, jak zmiňoval pan profesor. Dosahování 1 mg/l bych prostě nechápal jako nějakou NASA technologii, ale jako jinde po Evropě běžný (či spíše ještě značně benevolentní) standard, který by měl být konečně zaveden i u nás a i pro malé ČOV. Argumentuje se tím, že toho dosahují membránové technologie. Nejsem specialista, ale vím, že ceny membrán klesají a technologie se zlepšují. Mně v těch BATech právě ty membránové technologie chybí. Přitom už před nějakou dobou bylo u nás přes sto fungujících instalací. Na břehu Orlíka je ČOV, z níž teče průběžně 0,2 mg/l Pcelk, přestože je tam nerovnoměrný přísun odpadních vod během týdne a i během roku, protože je to rekreační zařízení. Obsluhu dělá člověk – neodborník, který k tomu seká trávník. Já bych se té hranice 1 mg/l fosforu ani u těch kategorií pro malé ČOV nebál.
Goldbach: Odstraňování fosforu na ČOV je limitované dávkou „srážedla“, která nesmí narušit biologii. V praxi to probíhá tak, že když v projektu není navrženo srážení fosforu, tak my požadujeme, aby se alespoň ponechala stavební a technologická rezerva s tím, že se vyhodnotí zkušební provoz a na základě vyhodnocení lze případně doplnit chemické srážení. V mnoha případech k tomu došlo a obec si to zaplatila ze svého rozpočtu, protože ty investiční vícenáklady nebyly tak vysoké.
Duras: To je pojistka nejen proti tomu, že zkušební provoz dopadne jinak, to je i rezerva pro další zpřísňování předpisů. To zpřísňování v zásadě povede někam k těm hodnotám, které původně navrhovalo MŽP a kterých se všichni zděsili. Ale proč by se měli děsit? Je to normální logický vývoj, kam se situace bude ubírat, tak pojďme se na to připravit co nejdříve a co nejlépe. Pokud dokážeme nadefinovat požadavky na dobrý ekologický stav a pokud dokážeme říci, o kolik se musí koncentrace fosforu na přítoku do vodních nádrží snížit, abychom se vyvarovali sinicových vodních květů – a obojí dokážeme docela dobře – pak vyplynou emisní standardy pro fosfor zhruba v úrovni návrhu z dílny MŽP. Ta logika je jednoduchá.
Goldbach: Pelhřimov je schopný srážet bez problémů i pod jeden miligram bez terciárního stupně. Ten začal být provozován až nyní, když nastala zima, a kdy měli trochu problémy. Pacov funguje bez problémů. Havlíčkův Brod dosahuje hodnot pod jeden miligram, Benešov kolem jednoho miligramu. Všechny ČOV nad 500 EO procházejí rekonstrukcí a hodnota pod jeden miligram je dosažitelná za běžných provozních nákladů a za běžného rozpočtu obce. Problémem je dotační politika při jejich budování. Ty hodnoty fosforu kdysi byly stanoveny i uzančně, třeba pro Orlík. Nikde to nebylo třeba řešit – v uvozovkách – násilím.
Wanner: Já bych s těmi optimistickými závěry počkal, až se to vyhodnotí ze všech ČOV v republice, protože já znám zase případy, kde se pod ten jeden miligram bez terciárního srážení dostat nelze. Ať je to tak či onak, tak se snad všichni shodneme na tom, ať je to 1 nebo 0,7 mg/l, tak tím se ten problém eutrofizace nevyřeší. My bychom potřebovali tu hodnotu dostat ještě níže. Při těch nižších hodnotách se opravdu bez terciárního srážení neobejdeme. V tom je ta totální změna technologie, která musí nastat, a tam je třeba těm obcím a technologům dát čas, aby se na to připravili. Nelze, aby MŽP dnes střihlo tabulku, kde na odtoku se počítá s 0,2 mg/l a když to překročíte, tak za to budete platit. To je nefér, protože do toho spadnou všichni. Motivační účinek to mít nebude. Ing. Zavadil argumentuje, že proti 40 mg CHSK se také brojilo a dneska to plní všichni, ale je to za cenu, že solíme vody, a je otázka, zda to tomu životnímu prostředí tak moc pomohlo.
Kolega Duras naznačoval, že by mohly existovat případy, kdy by se mohlo jít pod BATy. Já jsem to navrhoval několikrát, ale musel by se do toho zaangažovat i stát, který od toho dává ruce pryč a pořád jenom nařizuje. Řada čtenářů VH zná profesora Novotného z Bostonu. Měl tady loni řadu přednášek. Amerika je superkapitalistický stát, ale voda je tam pořád věc veřejná a 80 % obyvatel žije na vodovodech, které patří obcím. Platí tam poměrně přísné emisní standardy EPA, které jsou na úrovni BATů, o kterých tady budeme teprve diskutovat, a přesto se ukazuje, že to v mnoha případech nestačí. Takže v těch místech, kde to vyžaduje ochrana povodí, mohou jít pod ty své BATy, ale existuje tam mechanismus, jak federální vláda kompenzuje cenu vody v těchto místech. Američané mají rádi rovnost, a tak nelze, aby obyvatelé platili vyšší stočné kvůli tomu, že je tam přehrada, z které se zásobuje třeba obyvatelstvo v jiném státě. My říkáme léta: jak k tomu přijdou třeba obyvatelé v povodí Švihovské nádrže, že se po nich vyžaduje nadstandardní čištění a přitom oni tu vodu často ani nepijí? Proč tam stát více nezainvestuje?
Finance, výzkum, časový plán
Beneš: Na připomínky, které k novele VZ v oblasti poplatkové byly vzneseny, MŽP sdělilo, že preferenci pro vodárenské oblasti by reflektovalo. Snížení pod BATy ale může být dosahováno pouze pod podmínkou, že stát na to poskytne určitou dotaci. Pak si dokážu představit, že s tím budou souhlasit i subjekty, kterých se to týká, tedy vlastníci. Ovšemže by se ještě musely vyřešit zvýšené provozní náklady, které mohou být v řádu téměř 2 Kč/m3 (což je ve stočném vzhledem k poloviční fakturaci odpadních vod oproti vodám čištěným dvojnásobný dopad).
Duras: K tomu by měly sloužit, jak je v novele navržené, i poplatky za vypouštěné znečištění. Pan profesor říkal, že limity jsou moc přísné. Na loňské výstavě Vodovodů a kanalizací mě překvapilo, že tam skoro nikdo nenabízel: kupte si naši ČOV se speciální technologií na fosfor. Je to i tím, že jsme nesměli jít přísněji nad ty dosavadní velmi benevolentní limity, a tak ani nebyla stimulace k užití takových technologií. Myslím si, že je třeba dát impuls, technologií je po Evropě spousty.
Zajímavá je studie pro VN Vranov. Přibližně stejné povodí, přibližně stejný počet obyvatel v Čechách i v Rakousku, ale z Rakouska teče jen polovina fosforu než z Čech. Takže dokud budou volné limity, tak to nikoho nebude zajímat.
Wanner: Situace se podle mě dramaticky změnila v suchém loňském roce, kdy průtoky v řadě recipientů tvořily odtoky zejména z ČOV. Vláda k tomu přijala program, možností jsou třeba recyklace vod z ČOV. Na to ty firmy zareagovaly, ale všechno je třeba odzkoušet. Tady by měl stát spoluzafinancovat firemní výzkum. VŠCHT se hlásí třeba na MPO o granty, ale pobídky jsou tak zanedbatelné, že se to firmám skoro nevyplácí, dělat výzkum třeba ve spolupráci s námi. V tom je podle mě velký dluh státu. On chce přísnější hodnoty na odtoku, ale nestimuluje žádný vývoj. MŽP dnes dokonce tlačí na vládu, aby přestalo dotovat TAČR, nezávisle rozdělující prostředky na základě výběrových řízení, a chce, aby posílily finanční zdroje MŽP na tzv. institucionální výzkum. Tedy aby prostředky šly rovnou do výzkumných institucí řízených MŽP, ty ale nemají dostatečnou kapacitu.
Říká se, že terciární čištění dokáže všechno, ale tam je tolik variant, jak skloubit ty procesy a zjistit, jaká varianta bude nejefektivnější, to potřebuje prostředky a u nás ani ty nejvyspělejší firmy kůži na trh nedaly. Je to otázka řekněme dvou let, ale samotný BAT, ať bude sebepřísnější, tomu impulz nedá.
Duras: Každý impulz má dvě podoby: tlačit a táhnout.
Wanner: Každá dobrá myšlenka, má-li zvítězit, musí být materiálně vyfutrovaná, říkával Werich, ale já cítím, že tady to materiální vyfutrování není.
Stránský: Ekonomika je jistě důležitá, ale bylo o ní již řečeno dosti. Pojďme se bavit, jak docílit BATů, které by kvalitě vod pomohly, třeba tím, že by se řeklo, že přísnější BATy budou platit za třeba ty dva roky, ale pak se budou průběžně zpřísňovat.
Duras: Já jsem z principu proti jakémukoliv oddalování, protože mám za to, že další oddalování si naše vody nezaslouží. Já bych spíše řešil ty ČOV, kde to – jak řekl pan profesor Wanner – nejde. Určitě takové jsou. Dobře, tak se bavme, jak potřebného stavu dosáhneme v nějakém horizontu. Ale na řadě ČOV to jde. Když se dá plošný odklad, tak se za dva roky bude řešit, co budeme dělat s tím, kde to nejde.
Beneš: Bavme se o tom, jak probíhá správní řízení o vypouštění odpadních vod do vod povrchových nebo podzemních. Máme-li obecně závazný dokument, to je například opatření obecné povahy a Plány povodí jsou také opatření obecné povahy, protože tak jsou navrženy, projednávány a schvalovány, a v tom Plánu je uveden závazný cíl dosažitelného stavu vod, tak v tu chvíli má vodoprávní úřad oprávnění k zahájení řízení o změně limitů. To zatím není běžné, ale může se nás to týkat ve chvíli, kdy se tohoto instrumentu někdo opravdu chopí. V okamžiku, kdy se někde na ČOV zahájí řízení o změně limitů (já vím, že to není běžné, ale možné to je), tak nedat tomu vlastníkovi přechodné období, aby tu investici udělal, je vražedné.
Deklaruji, že rozhodně nepřipustím, aby pro kategorii větších ČOV byl umožněn významný zásah do limitů bez přechodného období. Protože tam vstupuje do hry zpracování dokumentace, příp. vyloučení procesu EIA a stavební řízení a často ještě příprava a schválení dotace. Tam není možné dát kratší limit než dva až tři roky. U menších ČOV je to k diskusi.
Goldbach: Přechodné období je podle mě zbytečné, protože provozovatel bude mít stavební povolení a v něm bude podmínka, že to musí vybudovat do dvou let, ale bude mít hned na začátku stanovenu cílovou hodnotu. Nedokážu si představit, že by po přechodném období byl limit místo 3 třeba 1 mg/l. Jak se bude koncipovat to vodoprávní řízení? Je běžnou praxí, že někdo dostane něco uložené, nějakou rekonstrukci, intenzifikaci, ale udělá to podle finančních prostředků. Je třeba mít cílové hodnoty, ale časový harmonogram bude řešený případ od případu tím stavebním povolením a po přechodnou dobu by měl nějaký dočasný limit.
Beneš: Tomu rozumím, ale my tady říkáme, že zavádíme nový limit, který má plošnou aplikační účinnost a u těch ČOV, které ho splňovat nebudou, tak tam bude mít vodoprávní úřad povinnost zahájit to vodoprávní řízení. On ten vodoprávní úřad dát přechodné období může, ale nemusí. My chceme, aby bylo stanoveno, že přechodné období být musí.
Goldbach: Samozřejmě to je běžná praxe, žádný vodoprávní úřad to nenařídí ze dne na den. Obáváme se, aby někdo po dvou letech neřekl: no tak my bychom s tím začali; zkrátka je třeba začít hned, a ne aby to vypadalo tak, že je vata další dva roky.
Beneš: Rozumím vám, ale je třeba ukotvit, že vodoprávní úřad o nových limitech může rozhodnout už zítra, ale s odkladnou účinností, že ty limity začnou platit až za ty dva roky.
Goldbach: Jde o to, že když se v roce 2016 zadá projekt, tak už ale musí projektant jít na cílovou předpokládanou hodnotu, na tu musí navrhnout technologii, ne na přechodnou. Přitom projednání, příprava realizace trvá dnes čtyři pět let.
Beneš: Musí být přechodné období, aby vlastníci ČOV nebyli v nejistotě, zda jim vodoprávní úřad přechodné období dá, či nikoliv.
Wanner: Aby se zvýšila váha toho nařízení vlády, tak by se měla využít novela vodního zákona a tam by mělo být: pokud se ti provozovatelé do dvou let s tím nevypořádají, tak na ně dopadne nemilosrdný bič tvrdé poplatkové politiky. A už to budou muset udělat nejen kvůli tomu, aby nebyli pokutováni, ale aby ani zbytečně neplatili, a tam přes tu korunu si dovedu představit, že je to bude více bolet.
Duras: Vyšlo mi, že by každý zaplatil na stočném zhruba 100 korun na rok za odstranění svého vlastního fosforu. To se mi nezdá být tak strašlivá záležitost, abychom kvůli tomu vše odsouvali a abychom hovořili o „nemilosrdném biči poplatkové politiky“.
Beneš: Takové opatření bude to stát více jak 10 miliard Kč. Ano, odstranění fosforu každého občana tak bude stát provozně cca 100 Kč na rok (bez aplikace odpisů do ceny!), ale aplikace novely vodního zákona ho bude stát dalších 300 Kč/rok, což je na průměrnou rodinu v sumarizaci více jak 1 000 Kč na vodném a stočném! Zatím jsme se nevěnovali úrovni limitu zpoplatnění. Úroveň zpoplatnění jednotlivých ukazatelů by měla být motivační, měla by být někde nad tím BATem, protože ten může a nemusí být v tom rozhodnutí a provozovatel nebo vlastník by měli být motivováni k tomu, aby tam instalovali takovou technologii, aby se vyhnuli zpoplatnění, ale v novele VZ je tato hodnota stanovena pod úrovní BATů!
Duras: No, myslel jsem to tak, že provozně to bude jednoho člověka stát 50–70 Kč, ale kdyby ČOV neodstraňovala dobře, tak místo těch 50–70 Kč by zaplatil těch 100,- na poplatcích za neodstraněný fosfor. Tím bychom byli pro 4člennou rodinu na čtyřech stovkách za rok, myslím, možná méně.
Wanner: Z toho ale vyplývá, že BATy by měly být nižší než zpoplatněný limit, ale tady je to obráceně. Přijmeme-li novelu VZ, tak vlastně popřeme existenci BATů. Ona ta novela VZ vznikala v době, kdy MŽP nepočítalo nadále s existencí BATů, proto ten návrh zákona vypadá tak, jak vypadá.
Duras: Mně by se velmi líbila nějaká společná deklarace proti detergentům. Od ledna by mělo platit, že se nesmí používat ani detergenty do myček s fosforem, ale platí to jen pro rodiny, a ne pro profesionální využití. A to je průšvih. Kdyby se podařilo snížit fosfor na vstupu, tak procentuálně více se sníží na výstupu.
Beneš: Na to už jsem upozorňoval v roce 2009. Rámcová směrnice říká, že by se fosfor měl přednostně odstraňovat na místě vzniku. Největší prádelny tady používají ten nejlevnější prostředek s fosforem.
Duras: Ano, tímto směrem by se měla zaměřit naše společná iniciativa. Restrikcí obsahu fosforu ve všech detergentech i pro profesionální použití bychom velmi pomohli jak ČOVkám a jejich provozovatelům, tak našim eutrofizovaným vodám. Jsou výrobci detergentů, kteří se už něco snaží dělat, ale je to bez podpory a málo.
Beneš: Nynější koncept je, že v prádelnách filtrát použijí na předpírku a využijí odpadní teplo, ale fosforu se vypouští pořád stejně. Koncentrované odpadní vody se pouští do kanalizace navzdory kanalizačnímu řádu.
Goldbach: U zdrojů s vysokými koncentracemi znečištění lze požadovat předčištění před vypouštěním do kanalizace. Je to běžná praxe a odlehčí to následně čistírně, a to i ekonomicky.
Wanner: Já přesnou statistiku nemám, ale jak sledujeme ČOV, tak se jeví trend, že se koncentrace fosforu začíná zvětšovat. Jediným vysvětlením je, že se zvýšil počet myček.
Dusík
Duras: Vyhnuli jsme se dusíku. Chtěl bych se dostat k tomu, že u zdrojů dusíku jsou rozhodující plošné zdroje. Zejména v těch ČOV, pod nimiž je rybník, který zásadním způsobem denitrifikuje, to odstraňování dusíku nemá smysl. Podle mého názoru je prioritní odstraňování fosforu a limity dusíku bych obecně nestanovoval nějak přísně. Měla by ale jistě být možnost v nějakém povodí limity z nějakých důvodů zpřísnit. Setkáváme se s tím, že nad rybníkem je čistírna a strašně tlačí dusík dolů. Na co? Při nadbytku fosforu mi naopak dusík schází, aby rybník plnil svoji funkci dočištění.
Wanner: To je velký problém, protože když uvolníte dusík, tak uvolníte i amoniak. Vy byste nám nedovolil tam vypouštět amoniak…
Duras: Nitrifikace by tam byla nutná.
Wanner: Dnešní aktivační proces bez denitrifikace mít nemůžete, protože pokud budou dusičnany ve větší koncentraci na odtoku aktivace, tak ty dosazováky nebudou fungovat. Až bude všude membrána, tak můžeme diskutovat o tom, že na ČOV budeme pouze nitrifikovat, ale dokud jsou tam dosazováky, tak se bohužel musí i denitrifikovat.
Beneš: Membrána jako řešení na více jak sto aplikacích? Ano, je to pravda, ale podívejte se, která z těch čistíren s membránami opravdu funguje? Podívejme se na Amazon. Postavili novou membránovou ČOV, protože v potoce, kam je vyčištěná odpadní voda vypouštěna, žije rak kamenáč. Musí tedy plnit ty nejpřísnější požadavky na amoniak, na celkový dusík a na fosfor. Jedinou cestou, jak požadovaných parametrů dosáhnout, je po té membráně ještě zařadit iontovou výměnu. Membrány jako takové nám samozřejmě pomohou, ale každá membrána se musí regenerovat a prát. Co se stane s eluátem? Odváží se v kontejnerech? Spíše se pustí do potoka. Nemyslete si, že membrána je tou nejlepší ochranou vodního toku!
Kanalizace, zdrže, dešťové vody
Goldbach: To my si nemyslíme. Bavíme se o sofistikovaných metodách čištění, ale vůbec tu nebyla zmíněna potřeba dobré kanalizace. ČOV je ve srovnání s výstavbou kanalizace velice levná, i proto jsou kanalizace v zoufalém stavu. Budeme mít sofistikovanou ČOV, ale z odlehčení poteče ohromné množství znečištění, protože se ponechá původní jednotná kanalizace. To znečištění bude daleko výraznější než to, které jsme odstranili terciárním stupněm.
Beneš: Stávající kanalizace se stavěla podle norem a vždy se projektovala na tzv. standardní projektované průtoky a počítá s odlehčením vč. respektování ředícího poměru na odlehčovacích komorách. To je realita, která je ovšem trnem v oku MŽP.
Duras: Nám také. Dokud to nebude řešeno, tak je jedno, zda na odtoku bude 0,9 nebo 1,1 mg/l. Odejdeme s pocitem dobře vykonané práce, ale pak zaprší, a je všechno vniveč. Podle našich měření se zdá, že město běžně vyprodukuje i 2–5x více fosforu, než odteče z ČOV podle vzorků v bezdeštných obdobích. A to je docela katastrofa. Přitom přívalové srážky jsou v poslední době běžné. Měly by jít alespoň z významné části do dešťové zdrže, odkud by se voda následně přečerpávala na ČOV, ne aby srážková voda vypláchla kanalizaci přímo do toku. Vše se samosebou váže i na hospodaření s dešťovými vodami ve městech a obcích.
Beneš: V Hostivicích se díky požadavkům na řešení srážkových událostí realizovala obrovská dešťová zdrž, která stála skoro tolik, kolik vlastní technologie ČOV (18 milionů Kč oproti celkové ceně 58 milionů Kč). Požadavky se tedy projeví vždy v investiční ceně i provozních nákladech a problémem je i zbylý kal ve zdržích. Zdrže ano, ale nemůžete si představovat, že se odstraní odlehčovače.
Duras: Ve zdržích je zbylý kal problémem – ale ve vodních tocích a v zazemňovaných nádržích také…
Goldbach: Považuji za důležité, aby se stavěly oddílné splaškové kanalizace. Mám v posledních letech hlavně zaměření na Kraj Vysočina, kde jako jedni z mála udělali EIAu i SEAu na PRVKUKy a tam tu myšlenku oddílné kanalizace silně prosazují.
Wanner: Většina českých měst má historickou kanalizaci. Ta se vždy stavěla podle velikosti osídlení s určitým přetížením několikrát do roka. Ale to bylo navrhováno a děláno v době, kdy ochranářské aspekty nikoho nezajímaly. Akorát se říkalo: nekoupejte se pod Prahou po dešti. Uvědomme si, jaké obrovské náklady bude třeba vynaložit na předělání historických kanalizací.
Duras: Souvisí to i s tím, aby obec, město, občané dobře hospodařili se srážkovou vodou. Zatím většina z nás hospodaří s vodou dosti nezodpovědně. Dešťová voda ze střech se téměř nezasakuje, sice je legislativně stanovena povinnost řešit dešťové vody v místě vzniku, ale v praxi se to zatím nějak neprojevuje.
Beneš: Hlavním zdrojem dešťových vod jsou zpevněné plochy, zejména komunikace. Plocha komunikací představuje v Praze zhruba 8 % ploch, ale množství vody z těchto ploch odvedených do kanalizace činí skoro 50 %! Ministerstvo dopravy to má řešit prováděcí vyhláškou, kterou však ještě od roku 2001 nevydalo! Chcete-li, aby si lidé samostatně řešili srážkové vody, tak jediným způsobem je to zpoplatnit.
Závěrem
Wanner: Mám-li to shrnout. Nikdo neočekával, že bychom tady to mohli vyřešit. Máme ale představu čísel, o kterých bychom chtěli dál diskutovat. Je ale třeba, aby byl někdo ochoten s námi diskutovat. Tato diskuse by měla být vzkazem MŽP, nechť pan ministr dovolí svým podřízeným diskutovat i s odborníky mimo ministerstvo. Jestli to pan ministr není ochoten učinit, pak bychom se měli pokusit třeba v této sestavě udělat u něj návštěvu a vysvětlit mu nutnost té diskuse. Nebylo by dobré, aby to upravili tím směrem, který naznačuje tabulka navržených BATů: „Když chcete ty BATy, tak my vám dáme takové BATy, že se vám z nich budou protáčet panenky!“ To není řešení.
Myslím, že jsme se dohodli na číslech, která jsou splnitelná dneska, a můžeme diskutovat, co bude splnitelné za rok, za dva, po přechodné době potřebné na zavedení terciárního čištění fosforu. Bude třeba vydiskutovat amoniak, protože pro jeho odstranění možná vzniknou další náklady. Druhou věcí je, aby si ministerstvo uvědomilo, že to nařízení nedělají na věky. Když bude děláno rozumně, tak se dá měnit každé dva tři roky. Udělat novelu nařízení je snazší, než udělat novelu zákona. My za CzWA jsme několikrát namítali, proč tabulky s koncentračními limity u poplatkové části zákona o vodách jsou součástí zákona a není tam zmocňovací paragraf, že ta čísla bude udávat vláda svým nařízením.
Duras: Představte si, že my děláme Plány povodí na šest let. Kdyby se průběžně měnila ta nařízení vlády, tak mi řekněte, jak máme udělat například listy opatření? Jak máme všem, kteří se mají Plány řídit, dát nějaký srozumitelný a jednoznačný rámec k činnostem? Jak sladit Plány s platnou legislativou, aby vše bylo v pořádku nejen v době několikaleté přípravy, ale i následujících 6 let platnosti? Drobné a postupné změny bych určitě nepodpořil, protože vnášejí nejistotu a nejednoznačnost do celého prostředí. Navíc to ani není nutné, protože přece víme, čeho chceme dosáhnout, kde je cíl. Tak proč se mu vyhýbat.
Beneš: Co říkal pan profesor Wanner, jsme vznášeli, ale dnešní návrh s tím nepracuje a počítá se s fixací v zákoně až do roku 2021, kdy se předpokládá případná další novela. Tam je možné tu otázku znova otevřít.
Ač naše rozhodovací kompetence jsou minimální, tak bych byl rád, kdyby tu zazněly dvě věci. Z více stran mám negativní reakce na tabulku navržených BATů. Zejména v tom směru, že by měly být jiné limity BATů pro normální toky a jiné pro vodárenské a lososové vody a vody určené pro koupání. Já s tím problémy nemám, myslím si, že je to na rozhodnutí vodoprávního úřadu: vypouštíte do takovéhoto typu toku, který je z nějakého důvodu třeba více chránit, a tak se dostáváte do těch přísnějších BATů, ovšem pouze pro jediný parametr a tím je celkový fosfor. Za znečišťovatele si troufám tvrdit, že tato varianta je lepší, než tam nemít nic, nebo jen ty jedny limity.
Druhá věc je, že simultánní srážení fosforu musí být omezeno nějakou hodnotou. Jsou případy, kdy lze dosáhnout nízkých hodnot, ale stanovená hodnota musí být garantovatelná a musí být nějaká rezerva. Když říkáme „p“ 1 mg/l, tak v reálu myslíme 0,5–0,7 mg/l.
Goldbach: Zpracovali jsme vlastní návrh. Preferujeme pouze jednu hodnotu (roční průměr) oproti původnímu návrhu, a to v souladu s návrhem na posledním jednání na MZe. Hodnoty navržené státním podnikem Povodí Vltavy vycházejí z praktických zkušeností a z reálných výsledků provozu stávajících čistíren odpadních vod, které státní podnik Povodí Vltavy kontroluje a především zohledňuje dosažení dobré jakosti povrchových vod. A co se týká ekonomického hodnocení, tak jsme v limitu MZe min.–max.
Do novely Nařízení vlády 401/2015 požadujeme uvést zákonnou možnost pro vodoprávní úřad, požadovat snížení limitních hodnot BAT (na základě podnětu správce toku), tam kde to situace vyžaduje, tj. v tzv. „citlivých povodích“. Z tohoto pohledu za „citlivá povodí“ považujeme: 1) povodí vodárenských toků, 2) koupací vody, 3) lososové vody a 4) povodí toků, kde si snížení limitních hodnot BAT vyžádá dosažení hodnot „dobrého ekologického stavu“. Pro tento návrh je však nutná změna odst. 10 § 38 vodního zákona, kde je ustanoveno, že vodoprávní úřad nesmí pod hodnoty BAT.
Považujeme za zbytečné zvažovat použití metody „Procentického snížení u všech ukazatelů“ a navrhujeme, aby „přechodné období“ pro dosažení požadovaných hodnot u nově budovaných ČOV, rekonstrukcí a intenzifikací nebylo stanoveno.
Současně bych ale potřeboval, aby ten mechanismus aplikace byl závazný pro vodoprávní úřady, pro projektanty i pro nás, aby nám dal možnost silné argumentace ty hodnoty uplatnit. Protože pokud řekneme jen to, že ze zákona máme povinnost dbát o jakost vody, tak to mnohým vodoprávním úřadům nestačí. Už od, Vás pane inženýre [Beneši] padlo, že je to otázka dohadování, ale my to nemůžeme brát jako otázku dohadování. Nelze, abychom my řekli půl miligramu, žadatel 1,5 a vodoprávní úřad řekl, tak dáme jeden…
Beneš: Pokud nemáte výpočet, a to většinou nemáte, tak je to otázka dohadování, to dohadování bude součástí reálného života…
Goldbach: My opravdu potřebujeme, aby argumentace správců toků byla slyšena, abychom někdy mohli dosáhnout dobrého ekologického stavu toků. Paragraf 5 NV to sice uvádí, ale jeho znění se mi zdá dosti vágní.
Beneš: Vy jako státní podnik nemáte zase žádné správní lhůty, řeknete: hm… tak si počkejte půl roku; to zase vadí mě…
Duras: My ale nejsme motivovaní to zdržovat, my chceme tu vodu čistější.
Goldbach: K závěru diskuse mám ještě jednu poznámku. Zatím jsme se bavili víceméně o eliminaci fosforu, případně dusíku v souvislosti s BAT. Jako správci toku potřebujeme nejlepší dostupné technologie nejen na fosfor, ale i na ostatní látky obsažené ve vysokých koncentracích v odpadních vodách.
Z hlediska eliminace specifických organických látek nemají ČOV např. v povodí VN Švihov instalovány žádné nadstandardní separační stupně (např. GAU). Znamená to, že tyto látky nejsou buď odstraňovány vůbec, anebo s účinností na úrovni schopností standardního technologického vybavení, která je však značně omezená.
Z bodových zdrojů znečištění se do povrchových vod dostávají také např. humánní a veterinární léčiva a další specifické látky. Vodohospodářské laboratoře státního podniku Povodí Vltavy měří koncentrace farmak jak v povrchové, tak i v odpadní vodě u vybraných významných čistíren odpadních vod. V odpadních vodách ČOV se tyto látky vyskytují až v „mikrogramových“ množstvích, po přepočtu na látkovou bilanci se jedná o jednotky až „desítku“ kilogramů ročně pro různé účinné látky vybraných přípravků. Skutečností je, že je pravděpodobně detekována pouze malá část používaných léčiv, neboť zavádění laboratorních diagnostických metod na metabolické produkty účinných látek jednotlivých farmaceutických přípravků je v počátku. Tj. reálné nálezy (ve vztahu k užívaným množstvím) by pravděpodobně byly výrazně vyšší.
Konkrétním příkladem může být znečištění Trnavy bisfenolem A. U největšího průmyslového zdroje organického znečištění v povodí Želivky (papírna) bylo vybudováno v průběhu minulých let efektivní mechanické čištění s biologickým dočišťovacím stupněm a recirkulací technologické vody – tedy BAT. Toto opatření vedlo ke snížení vypouštěného znečištění, avšak nijak zatím není řešeno odstraňování látky bisfenol A, která se uvolňuje do odpadních vod při zpracování recyklovaného papíru. Návrhy na nejlepší dostupné technologie musí zohledňovat nejen „klasické znečištění“, ale i ostatní látky, které mohou výrazně ovlivnit ekologický stav vodních toků, a tím užívání vody a lidské zdraví. To je směr, kterým musí být novelizované vládní nařízení orientováno.
Wanner: Přístup paní náměstkyně k námitkám odborníků vůči novele nařízení vlády předložené MŽP byl v krystalicky čisté podobě arogantní. Já jsem už několikrát navrhoval, že jsem ochotný jít za panem ministrem a říci, že takto nedospějeme k žádnému konsensu a jestli oni vezmou to nařízení vlády válcovací metodou a zase předloží něco, s čím třeba ani nikdo z nás nebude srozuměný, tak to nebude dobře ani pro jednu, ani pro druhou stranu.
Beneš: S tím počítejte, reakce odboru ochrany vod MŽP na tento požadavek byla jasná – odbor se bude bavit jen přes odpovědného náměstka, který má kompetence, aby ve spolupráci s MZe a MPO předložili novelu. Nyní tak MŽP jedná z pozice síly a předpokládaný výsledek bude opětovné předložení návrhu novelizace do vlády s rozporem. My můžeme tady připravovat jakoukoliv tabulku, ale je pravděpodobné, že MŽP opět předloží tu původní, sloučí kategorie od 0 do 10 000 EO, a od 10 000 výše a napíše tam slovní popis.
Stránský: Děkuji za čas, který jste věci věnovali. Věřím, že to pomůže vodám i vzájemné komunikaci. Škoda, že se nezúčastnil zástupce MŽP. Pošlu diskusi přes tiskový odbor MŽP k vyjádření. Předpokládám, že všichni s napětím budeme očekávat reakci kompetentních představitelů MŽP.
Ing. Václav Stránský